Защо се качих тук?
- Някой да знае? - За да се почувствате по-висок.
Не! Благодаря за участието.
Качих се на бюрото си,
за да си припомня, че винаги трябва да гледаме на нещата под всички ъгли.
Вижте, от тук горе светът изглежда много по-различен.
Не ми ли вярвате?
Елате да се убедите сами. Хайде де.
Хайде. Винаги, когато си мислите, че познавате нещо добре,
просто го погледнете под друг ъгъл.
Дори и да ви се струва глупаво или грешно,
трябва да опитате.
Така че, когато четете, не обсъждайте само това, какво авторът е мислил.
Обсъждайте това, какво Вие мислите.
Момчета, вие трябва да се стремите да откриете собствения си глас.
Защото колкото по-късно започнете да го търсите,
толкова по-малка е вероятността изобщо някога да го откриете.
Торо е казал, "Повечето хора водят живот на тихо отчаяние."
Не се оставяйте на това. Избягайте му.
Не гледайте само в една посока като коне с капаци. Гледайте какво става около вас.
Точно така, г-н Приски. Благодаря Ви!
Да!
Осмелете се да разчупите стереотипите и открийте нови хоризонти.
А сега, в допълнение на вашите есета,
бих искал да съчините сами по едно стихотворение.
Ооо!
Точно така.
Ще го прочетете на глас, в понеделник пред целия клас.
Бон шанс, господа!
Г-н Андерсън.
Не мислете, че не знам, че тази задача Ви плаши до смърт, потайнико.
Втора лодка, напъвайте по-яко!
- Трета лодка, не гледайте извън лодката! - Греби! Греби!
Греби! Греби!
Готово, Питси.
Радио Свободна Америка!
- Сетих се. - Какво се сети?
Какво искам да правя в момента. Това, което наистина, ама наистина ми се прави.
- "Сън в лятна нощ" - Това е.
- Какво е това? - Това е театрална пиеса, глупако.
Това го знам. Но какво общо има това с теб?
Виж сега, подготвя се за постановка в Хенли Хол.
Открити репетиции. Открити репетиции!
-Да, и какво? -Такова!
Смятам да участвам.
Да! Да! Смятам да стана артист!
Откакто се помня, все съм искал да опитам!
Дори опитах да отида на подготвителните летни прослушвания миналата година,
но баща ми, естествено, не ми даде.
За пръв път в живота си знам, какво искам да правя.
И за пръв път ще го направя...
независимо, дали баща ми ми дава или не!
- Carpe diem! - Нийл, Нийл, задръж малко.
Как ще успееш да участваш в постановка, ако баща ти не разреши?
Абе нека първо получа ролята, пък после ще се занимавам с това.
Ама той няма ли да те пречука, ако разбере, че си ходил на прослушване и не си му казал?
Не, не, не. Доколкото зависи от мен, той няма да разбере нищо.
- Е, виж това е невъзможно. - Глупости. Няма невъзможни неща.
Добре де, защо просто не му се обадиш и не го попиташ, може пък да ти разреши.
Караш ме да се смея.
Ако не го попитам, най-малкото няма да може да каже, че не съм го послушал.
- Да, но ако той не ти разреши преди да... - Мили боже, Тод, ти на чия страна си бе?
Та аз дори не съм получил още ролята.
Не може ли поне за миг да се порадвам?
- Ще дойдеш ли на срещата днес следобяд? - Не знам. Може би.
Нищо от това, което казва г-н Кийтинг, не те впечатлява, Тод, а?
- К-какво искаш да кажеш? - Ти си в клуба!
Да си член на клуба означава нещата да ти размърдват мозъка.
А твоя мозък е точно толкова размърдан, колкото помийна яма.
- Искаш да напусна ли? - Не, искам да си в клуба!
Но трябва и да вършиш нещо, а не само да говориш, че си вътре.
Виж Нийл, оценявам загрижеността ти,
но аз не съм като теб, разбираш ли?
Ти...ти говориш и хората те слушат.
Аз...аз не съм такъв.
- А не мислиш ли, че можеш да си? - Не.
Н-не знам... но не в това е въпросът.
Въпросът е, че няма как да го променя, мога само да го подтисна.
Мога и сам да се грижа за себе си.
Разбра ли?
Не.
Как така "не"?
Не.
Върни ми го! Нийл!
- Нийл, върни ми го! - "Мечтаем за утрешния ден..."
- Това е поезия! - Нийл!
Завладян съм от Уолт Уитмън!
Добре! Добре!
Какво правите бе момчета? Опитвам се... Нали знаете, химията...
- Ей. Върни ми...Нийл, върни ми...
- Не се дръж като дете де!
- Трябва ми... - Дай ми го!
- Чарли!
Върни ми книгата. Трябва ми.
Достатъчно, качвайте се всички в рейса.
Хайде, момчета.
Хайде. Тръгвайте. качвайте се, момчета.
- Веднага!
Значи, заклетите поклонници може да твърдят,
че един спорт или една игра е много по-добра от друга по същина.
За мен спортът фактически е шанс за нас,
други човешки същества да ни подтикнат към успех.
Искам да дойдете всички тук, да вземете листче хартия,
и да напишете един единствен ред.
Гн Мийкс, време е да наследите Земята.
Г-н Питс... издигнете се над името си.
Искам да ги раздадете на момчетата, по едно на всеки.
Знаете какво да правите, Питс.
О, да се борим срещу несправедливости големи, да срещнем враговете си безстрашно.
Хич не ми звучи безстрашно. Кажи го пак, но този път безстрашно.
О, да се борим срещу несправедливости големи, да срещнем врагове безстрашно!
Давай сега!
Да! Следващият!
"В този свят да съм мореплавател, запътил се към всяко пристанище."
Следващият. По-високо!
О, живея, за да съм владетел на живота, не и роб.
Да изкача ешафодите.
Да пристъпя към дулата на оръдията с пълно безгрижие.
Хайде, Мийкс! Вслушай се в музиката!
Да танцувам, да пляскам с ръце, да се възвисявам, да крещя, да скачам,
да се търкалям, да се понасям!" - Да!
О, да имам отсега нататъка живот, ода на радостите нови.
Ууу!
Давай, Чарли, остави го да ти изпълни душата.
Да бъда наистина бог!
Чарли, получих ролята!
Ще играя Пък!
- Ще играя Пък! - Какви ги говори тоя бе?
- Я се пък-ни бе! - Главната роля!
- Страхотно, Нийл! - Чарли, успях!
- Поздравления. - Радвам се за теб!
Така, сега...
Нийл, как смяташ да извъртиш тоя номер?
Искат да представя писмено разрешение от баща ми и г-н Нолан.
- Да не би да смяташ сам да го напишеш. - О, да, точно това смятам.
О, Нийл...Нийл, ти си луд.
Така.
Пиша Ви
във връзка със
сина ми,
Нийл Пери.
Страхотно е!
На Крис.
Коя е Крис? Ммм, Крис.
Виждам сладост в нейната усмивка.
Сияйна светлина грее от очите и.
Но животът ще е съвършен, и аз ще съм доволен
Стига да знам...
че тя същесвува.
- Съжалявам, Капитане. Глупаво е. - Не. Не, не е глупаво.
Усилията не са били напразно. Засягаш една от главните теми - любовта.
Главна тема не само в поезията, а в живота.
Г-н Хопкинс, смеете се. Вие сте наред.
Котката седеше на чергата.
Честито, г-н Хопкинс.
Вашето стихотворение е първото, което по скалата на Притчърд би получило отрицателен брой точки.
Не Ви се присмиваме, а се смеем заедно с Вас.
Нямам нищо против това, че темата на стихотворението Ви е простичка.
Понякога най-красивата поезия може да разглежда простички неща,
като например котка, или цвете, или дъжд.
Виждате ли, поезията може да засяга каквото и да е, стига в него да има откровение.
Само не правете стихотворенията си посредствени.
Така, кой е следващият?
Г-н Андерсън, гледам Ви как агонизирате.
Хайде, Тод, излез отпред. Нека те избавим от мизерията ти.
Не изпълних задачата. Не съм написал стихотворение.
Г-н Андерсън си мисли, че всичко в него е негодно и смущаващо.
Не съм ли прав, Тод? Нима това не е най-голямото ти опасение?
Мисля, че грешиш. Мисля, че у теб има нещо,
което е много ценно.
Моят
варварски
йоп кънти
над покривите
на света.
У.У. Отново Чичо Уолт.
Така, за тези от Вас, които не знаят, "йоп" е силен рев или крясък.
А сега, Тод, бих искал да ни покажеш един варварски йоп.
Хайде де, не можеш да йоп-неш седейки.
Хайде. Стани.
Трябва да заемеш йоп-стойка.
- Ъъъ...йоп? - Ама не просто йоп. Варварски йоп.
- Добре. Йоп. - Хайде де, по-силно.
- Йоп. - Това е мишле. Давай по-силно!
- Йоп. - О, господи, момче, изреви като мъж!
- Йоп! - Ето, точно така.
Виждаш ли?! Все пак у теб има варварин.
Няма да ми се измъкнеш така лесно. Там горе виси портрет на Чичо Уолт.
На какво ти прилича? Не се замисляй, отговаряй. Давай.
- На луд. - Какъв вид луд?
- Не се замисляй, просто отговаряй. - На побъркан луд.
Не, можеш по-добре. Освободи си мозъка. Използвай въображението си.
Кажи първото, което ти дойде в главата, дори да е пълна глупост.
Луд с потни зъби.
Мили боже, момченце, у теб все пак се крие поет!
Сега. Затвори си очите! Затвори си очите! Затвори ги!
Опиши ми сега, какво виждаш.
- Ъъ, затварям си очите... - И после?
- Ъъ, образът му витае близо до мен. - Луд с потни зъби.
Луд с потни зъби, чийто втренчен поглед ми смазва мозъка.
О, това е превъзходно!
Дай му сега движение, накарай го да върши нещо.
- Ръ-ръцете му се протягат и ме душат. - Точно така. Чудесно.
- И през цялото време мънка. - Какво мънка?
- Истината. - Да.
Истината е като твърде късо одеало, така че краката ти все остават студени.
Забрави ги. Забрави ги. Спри се на одеалото. Разкажи ми за одеалото.
Т-т-ти го дърпаш, разтягаш, но то никога не ти покрива краката.
Риташ го, биеш го, но то никога няма да покрие изцяло ни един от нас.
От момента, в който плачейки се появяме на света, до момента, в който го напускаме умирайки,
то може да покрие само лицето ти, докато стенеш и плачеш и крещиш.
Никога не забравяй това!
Не така бе, Питси.
- Вдишвай дълбоко. - Баща ми събира лули.
- Вярно? - Сигурно има едно трийсетина.
Родителите ти колекционират лули? О, ама това е страшно интересно.
- Хайде бе, Нокс, сподели с нас. - Да бе, Нокс, не сме от правителството.
Тук сме, за да помогнем. Какво не е наред?
- Заради Крис е! - Ето ти снимка на Крис!
- Заври си го в лулата и го изпуши. - Не е смешно.
Махни го това бе. Пушете си лулите.
- Нийл. - Приятели, ученици, Уелтъновци.
Какво е това, Нийл?
- Ох, Мийкс, това е лампа. - Не, това е богът на пещерата.
Богът на пещерата.
- Чарли, какво правиш бе? - Какво ще кажете да започваме?
- Трябва ми светлина. Кой има светлина? - Някои да има шумозаглушители?
Господа.
- "Поезиата" от Чарлс Далтън.
Ох, майкоо.
Смях, плач, суматоха, мънкане.
Трябва да върша повече, трябва да бъда повече.
Питс.
Хаотични крясъци, хаотични мечти. трябва да върша повече, да бъда повече!
Ей, това беше върховно.
Къде си се научил да свириш така?
Родителите ми години наред ме караха да ходя на уроци по кларинет.
- Обожавам кларинет. - Аз го мразех.
Саксофонът. Саксофонът е по-... звучен.
Я виж ти, по-звучен. Богат речник.
Не издържам повече. Ако нямах Крис
щях да се самоубия. - Ноксий, успокой се.
Не, Чарли! Точно това ми е проблемът.
Цял живот съм бил спокоен. Трябва да направя нещо по въпроса.
Къде отиваш? Какво ще правиш?
Ще и се обадя.
- Той ще и се обади! - Чакай!
Ало?
Тя ще ме намрази.
Сем. Денбъри ще ме намрази.
Родителите ми ще ме очистят.
Е добре, дявол го взел.
Прави сте. Carpe diem.
Дори да ме унищожи.
- Ало? - Ало, Крис?
- Да. - Здравей. Нокс Оувърстрийт се обажда.
- А, да. Нокс.
- Радвам се, че се обаждаш. - Радва се, че се обаждам.
Знаеш ли какво, родителите на Чет са извън града този уикенд
и той ще прави купон. Искаш ли да дойдеш?
- Дали искам да дойда на купон? - Да. Кажи да.
- В петък е. - Да, добре.
- Някъде към 19:00. - Супер. Ще дойда, Крис.
- Добре. - Петък вечер у Денбъри. Добре.
- Добре. Чао. - Благодаря ти. До скоро. Чао.
Йоп!
Това не е за вярване бе.
Тя е възнамерявала да ми се обади.
Тя ме покани на купон с нея.
- В дома на Чет Денбъри. - Да.
- Значи? - Значи какво?
Нали не си въобразяваш наистина, че тя има предвид "с нея"?
Разбира се, че не, Чарли. Но това не е основното.
- Това изобщо не е основното. - Кое е тогава основното?
- Основното, Чарли... - А?
- Е... - Е?
Че си е мислила за мен.
Един единствен път сме се виждали, а тя вече
мисли за мен.
Дявол да го вземе, ще се получи, момчета.
Чувствам го.
Тя ще бъде моя.
Carpe! Carpe!
Не ми марширувайте, господа. Просто се разхождайте.
Точно така.
- Не знам, но ми казаха. - Не знам, но ми казаха.
Че е надуто да пишеш поезия.
- Че е надуто да пишеш поезия. - Леви. Леви. Леви, десни, леви.
Леви. Леви. Леви, десни, леви.
Леви. Стоп!
Благодаря, господа.
Ако забелязахте, всеки от вас почна с типичната за него крачка, типичната си походка.
Г-н Питс има достатъчно време. Знае, че все някой ден ще стигне.
Г-н Камерън. Сякаш виждате как размишлява, "Това ли е дясно? Би могло да е дясно.
Би могло да е дясно. Знам, че... А може би не. Ох, не знам."
Г-н Оувърстрийт, воден от по-подмолна сила. Да.
Това го знаем. Така. Сега, не ги изкарах отпред, за да им се подигравам.
Изкарах ги отпред, за да ви илюстрирам темата приспособяване.
Трудността да запазите собствените си принципи пред другите.
Видях погледа в очите ви, "Щях да ходя другояче."
Запитайте се тогава, защо подражавате.
Всички ние силно се нуждаем от одобрение.
Но вие трябва да вярвате, че вашите принципи са единствени по рода си, ваши собствени.
Дори другите да ги смятат за чудати и необичайни.
Дори и стадото да изреве "Това е лооошо."
Робърт Фрост е казал:
В гората пътят се разклони и аз тръгнах по този, по който бяха минали по-малко хора.
И това промени всичко.
А сега искам да откриете собствения си вървеж,
собствената си походка, крачейки в която и да е посока.
Каквото пожелаете, дали ще е гордо, дали ще е глупаво, каквото и да е.
Господа, дворът е ваш.
Не го правете за пред публика, правете го за себе си.
Г-н Далтън, ще се присъедините ли към нас?
Упражнявам се в правото си да не ходя.
Благодаря, г-н Далтън. Илюстрирахте абсолютно правилно основното.
Плувайте срещу течението.
Тод?
- Здрасти. - Здрасти.
- Какво правиш? - Нищо.
- Имам рожден ден. - Днес имаш рожден ден?
- Честит рожден ден. - Мерси.
- Какво ти подариха? - Родителите ми ми дадоха това тук.
Ама това не е ли същия комплект...
Да, да, подариха ми същото чудо като миналата година.
- Опа. - Опа.
Сигурно са помислили, че ти трябва още един.
А може би не са помислили за каквото и да било.
Смешното е, че това чудо дори и първия път не ми хареса.
Тод, мисля, че подценяваш стойността на този комплект учебни пособия.
Мисълта ми е, че... кой би предпочел топка за футбол или бейзбол...
- Или пък кола. - А така, или пък кола...
пред един толкова красив комплект учебни пособия.
Имам предвид, че ако някога тръгнех да си купувам комплект... два пъти,
вероятно щях да купя точно този... и двата пъти.
В интерес на истината, неговата...форма е...
Доста аеродинамична, не мислиш ли?
Направо можеш да го почувстваш.
Този комплект иска да лети.
Тод...
първият безпилотен летящ комплект учебни пособия.
Ох, майко! Е, на твое място не бих се притеснявал.
Следващата година ще получиш нов.
Да живея задълбочено и да изсмуча целия костен мозък на живота.
да разгромя напълно всичко, което не беше живот...
Боже мой.
- Тук ли е? - Да, това е.
Давайте напред. Влизайте. Тов е моята пещера. Внимавайте къде стъпвате.
О-о!
Здравейте.
- Здравейте. - Здрасти.
Здравейте, момчета. Запознайте се с...ъъ...Глория и...
- Тина. - Тина.
- Това е официалния състав на Клуб Мъртви Поети.
-Как сте? Здравейте. -Здрасти.
Движение, момчета. Хайде бе, хора, петък вечер е.
- Да почваме сбирката. - Момчета, трябва да направя едно съобщение.
В хармония с типичния за Мъртвите Поети дух на страстно експериментиране,
отхвърлям името Чарлс Далтън.
Отсега нататък ме наричайте Нюанда.
Нюанда?
Ало? Крис?
Нокс!
- Здрасти. - Успя да дойдеш. Супер.
- Доведе ли някого с теб? - Не.
Не? Джини Денбъри е тук. Виж, трябва да ида да потърся Чет..
- Защо не слезеш долу? Там са всички. - Да, ама, Крис, аз...
- Чвуствай се като у дома си. - Ама аз...
Здравейте, момчета.
Абе ти не си ли братът на Мът Сендърс?
Бъба, това момче не ти ли прилича на брата на Мът Сендърс?
- Ти ли си брат му бе? - Не ми е роднина.
- Никога не съм чувал за него. Съжалявам, момчета. - Леле Стив, к'ви сме неучтиви.
Братът на Мът Сендърс е тук, а ние едно питие не сме му предложили още.
- Ето. Пийни малко уиски, приятел. - А така.
Ама аз... аз не пия уиски.
- За Мът. - За Мът.
- Абе Мът как е между другото? - Да бе, к'во прави стария Мътчо?
Ами аз не го познавам.
За Мът Велики.
- За Мът Велики. - За Мът Велики.
Виж, трябва да ида да потърся Патси.
- Предай на Мът едно здрасти от мен. - Няма проблем.
Дяволски пич е това, брат ти Мът.
Сбирка ли ще имаме или какво?
Ами да, момчета, ако не проведете сбирка,
как ще разберем, дали искаме да се присъединим?
Да се присъединят?
Да те сравня ли с един летен ден?
Ти си по-прелестна и по-темпераментна.
Това е толкова сладко.
- Специално за теб го измислих. - Наистина?
И за теб ще измисля едно, Глория.
Тя крачи в цялата си красота, като нощта...
Тя крачи в цялата си красота, като нощта,
в безоблачни земи и звездни небеса.
Всичко най-добро, тъмно или пък сияйно
се отразява в нейното лице и нейните очи. - Това е толкова красиво.
Там, откъдето извира това, има още много.
Помогни ми, боже.
Carpe diem.
- Чет, Чет, погледни. - Какво?
- Това е братът на Мът Сендърс. - А?
- Нокс, ти какво... - Обарва ти момичето!
Какво правиш бе мамка му?
- Какво правиш по дяволите? - Чет, Чет, недей!
- Чакай малко, Чет, знам, че изглежда кофти... - Остави го на мира.
Чет, недей! Ще го нараниш!
- Чет, спри! Остави го на мира! - По дяволите!
- Чет, престани! - Копеле такова!
Нокс, добре ли си?
Крис, дръпни се от него по дяволите.
- Чет, ти го нарани! - Хубаво!
- Съжалявам. Много съжалявам. - Няма за какво. Няма за какво.
Следващия път като те зърна, ще умреш.
Хайде де. Пусни го да обиколи.
Аз и Питс работим над една хай-фи система.
Сглобяването няма да е чак толкова трудно.
Ъъ, може да ида в Йейл.
Ама може и да не ида.
На вас, момчета, не ви ли липсват момичета тук?
- Дааа. - Да.
Това е част от същността на клуба.
Всъщност бих искал да съобщя, че
публикувах статия от името на Мъртвите Поети в училищния вестник,
- Какво? - С искане, в Уелтън да бъдат допуснати момичета.
- Не е трябвало. - Така че можем да престанем да си блъскаме главите.
- Как успя да заформиш това? - Аз съм един от коректорите.
- Вмъкнах статията вътре. - Свършено е с нас значи.
Защо? Никой не знае кои сме.
Ами да не мислиш, че няма да се сетят кой е написал това?
Ще дойдат при теб и ще те питат какво е Клуб Мъртви Поети.
Чарли, нямаш право да правиш това.
Това е Нюанда, Камерън.
Точно така. Това е Нюанда.
Абе ние тук ще си играем ли или ще действаме?
Ако всичко, което вършим, е да се събираме и четем един на друг куп стихотворения,
какво по дяволите правим всъщност? - Добре.
И въпреки това не трябваше да го правиш, Чарли.
Това би могло да ни донесе неприятности. Не можеш да говориш от името на клуба.
Ей, ти за кожата ли си се страхуваш?
Ако ме хванат, ще им кажа, че съм бил аз.
Хубаво.
Седнете.
В тазседмичното издание на "Честта на Уелтън",
се появи една еретична статия, издадена без разрешение.
Преди да загубя ценното си време да разкрия виновниците,
а бъдете сигурни, че ще разбера кои са,
моля всички, които знаят нещо за тази статия,
да се изправят тук и сега.
Които и да са виновниците,
това е единствената възможност за Вас да избегнете изключване от това училище.
Академия Уелтън. Ало.
Да, тук е. Един момент моля.
Г-н Нолан, за Вас е.
Господ се обажда!
Той казва, че в Уелтън трябва да има момичета.
Махнете тази самодоволна усмивка от лицето си.
Г-н Далтън, ако мислите, че сте
първият, който се опитва да бъде изхвърлен от това училище, помислете си още веднъж.
И други са имали такива идеи и не са успявали, точно, както и Вие няма да успеете.
Заеми стойка.
Бройте на глас, г-н Далтън.
Едно.
Две.
Три.
Четири.
Пет.
Какъв е този Клуб Мъртви Поети? Искам имена.
- Изритаха ли те? - Не.
Какво стана тогава?
Искат да издам всички членове, да се извиня пред училището,
и всичко ще бъде забравено.
И какво ще правиш сега?
- Чарли... - Дявол да го вземе, Нийл,
името ми е Нюанда.
Извинете. Може ли да поговорим, г-н Кийтинг?
Разбира се.
Това беше първата ми класна стая, Джон. Знаехте ли това?
Първото ми бюро.
Не знаех, че сте преподавали, г-н Нолан.
Английски. Много преди Вашето време.
Беше тежко да прекъсна, да Ви кажа.
Носят се слухове относно някои нестереотипни учебни методи във Вашите часове.
Не твърдя, че те имат нещо общо с проявата на Далтъновото момче,
но мисля, че е излишно да Ви напомням, че момчета на неговата възраст лесно се влияят.
Е, сигурен съм, че Вашето мъмрене му е повлияло силно.
- Какво правехте онзи ден в двора? - В двора?
- Момчетата маршируваха, пляскаха в унисон. - А, това ли?
Упражнението беше с цел да покажем опасностите от приспособяването.
Вижте, Джон, учебната програма тук е фиксирана. Проверена е. Действа.
Ако Вие я поставяте под съмнение, как да не го правят и те?
Винаги съм мислел, че смисълът на образованието е да ги научим да мислят сами.
На тяхната възраст? Дума да не става!
Традиция, Джон. Дисциплина.
Просто ги подготви за колежа, а останалото само ще си дойде на място.
Крийк.
Почна да се разхожда вляво от мен.
Крийк. Крийк.
"Заемете стойка, г-н Далтън," което значи...
Добре, господа.
- Г-н Кийтинг. - Г-н Далтън.
Това днес беше доста аматьорско изпълнение.
Заставате на страната на г-н Нолан?
А какво стана с "carpe diem" и "да изсмучеш целия гръбначен мозък"
на живота" и всичко това? - Да изсмучеш костния мозък на живота...
не значи да се задавиш с костта.
Има си време за храброст, но си има и време за предпазливост.
И мъдрият човек знае, кога е то.
Но аз мислех, че това ще Ви хареса.
Не.
Да те изключат от училище според мен не е смело, а глупаво.
'Щото ще изпуснеш някои блестящи възможности.
Така ли? И кои по-точно?
Ако не друго, то поне възможността да присъстваш на часовете ми.
Разбра ли, майсторе?
Разбрано, Капитане.
И умната.
Това важи за всички ви.
Да, Капитане. Да, Капитане.
Обаждане от Господ.
Ако разговорът беше за твоя сметка, щеше да стане опасно.
- Добре. Давай нататък. - Не искам.
Хайде да го изрепетираме. Почвайте.
A good persuаsion, therefore hear me, Hermia.
Чакай, чакай. А вълнението?. Не долавям вълнение в играта ти.
Поеми и сега ръката, заведи я до авансцената
и спри. И..."Fair, gentle Hermia."
Разбра ли? Опитай пак.
Какво има за вечеря?
- Спагети и кюфтенца! - Храна!
Оставете малко и за мен.
But, room, fairy! Here comes Oberon.
- Татко. - Нийл.
Почакай малко. Преди да кажеш каквото и да било,
моля те позволи ми да ти обяс... - Не смей да ми възразяваш.
Достатъчно лошо е, че си си губил времето
с тези... тези абсурдни театрални истории,
но ти умишлено си ме мамил.
Как може да си мислел, че няма да разбера?
Отговаряй.
Кой ти пусна мухата в главата?
- Този новият ли? Кийтинг? - Не.
Никой не... Исках да те изненадам. По всички предмети получих шестици.
Ти наистина ли си си мислел, че няма да разбера?
"О, племеницата ми играе заедно със сина Ви в една постановка", каза г-жа Маркс.
"Не, не, не", казвам. "Имате грешка. Моят син не играе театър."
Ти ме превърна в лъжец, Нийл!
Така че утре отиваш там и им казваш, че прекъсваш.
Не, не мога.
Аз играя главната роля. Представлението е утре вечерта!
Не ме интересува, ако ще утре вечерта да е края на света,
за теб тази постановка вече не съществува!
Ясно ли ти е?
Да, сър.
Направих големи жертви, за да те вкарам в това училище, Нийл,
и няма да допусна да ме разочароваш.
Но, сър.
Отключено е.
Нийл, какво става?
- Може ли да говоря за минутка с Вас? - Разбира се. Седни.
О.
- Съжалявам. Ето тук. - Извинявай.
- Искаш ли малко чай? - Чай? Защо не.
- Мляко или захар? - Не, мерси.
Господи, не са Ви отпуснали кой знае колко място.
Това е част от монашеския оброк.
Не искат светски неща да ми отвличат вниманието от преподаването.
- Тя е красива. - Но също така е и в Лондон.
Което малко усложнява нещата.
- Как издържате това? - Как издържам какво?
Можете да идете, където пожелаете. Да правите каквото пожелаете. Как издържате да сте тук?
Обожавам преподаването. Не искам да съм никъде другаде.
- Какво е станало? - Преди малко говорих с баща си.
Кара ме да се откажа от постановката в Хенли Хол.
Но актьорството е всичко за мен.
Имам предвид... Но той нищо не знае. Той...
Аз го разбирам. Ние не сме богато семейство като това на Чарли. Имам предвид...
Но той чертае вместо мен планове за целия ми предстоящ живот.
И никога не ме е питал, какво аз искам.
Ти казвал ли си някога на баща си това, което току-що ми каза?
За страстта ти към актьорството? Показвал ли си му го?
- Не мога. - Защо не можеш?
Аз не мога да говоря с него така.
Ами значи и пред него играеш роля.
Играеш ролята на предания син.
Знам, че ти се струва неизпълнимо, но ти трябва да говориш с него.
Трябва да му покажеш кой си, какво е сърцето ти.
Знам, какво ще каже.
Ще ми каже, че актьорството е просто прищявка и да го забравя.
Те разчитат на мен.
Ще ми каже просто да си го избия от главата, за мое добро.
Ти не си слуга на договор.
За теб това не е прищявка. Докажи му го с убедителност и страст.
Покажи му тези неща, и ако все още не ти вярва...
Е, тогава, ще напуснеш училище и ще можеш да правиш каквото си искаш.
Не.
А постановката? Представлението е утре вечер.
Значи трябва да говориш с него преди утре вечер.
Аз...
- Няма ли по-лесен начин? - Не.
В клопка съм.
Не, не си.